Det finns resultat från mer än 30 års utomhusprovningar där korrosionen på 55 % AlZn -plåt har jämförts med korrosionen på zinkmetalliserad plåt. I Sverige har motsvarande undersökningar pågått under mer än 20 år. Avfrätningsvärden framgår av figur 2:3. Av korrosionsskäl behöver 55 % AlZn i regel inte målas.


Vid 55 % AlZn -plåt är det, liksom vid aluminiumplåt, risk för bimetallisk (galvanisk) korrosion vid kontakt med ädlare metaller, till exempel koppar. Vatten som innehåller koppar, måste därför förhindras att rinna ner på eller komma i kontakt med 55 % AlZn - plåt. Kraftiga angrepp kan uppträda redan inom 1-2 år. Särskilt bör risken med rinnande vatten från eller kontakt med koppar, bitumen, kalk, järn- eller kopparvitriol samt tryckimpregnerat virke beaktas.


Längdutvidgningskoefficienten för stål är 12 x 10-6 °C-1. Detta innebär att stål rör sig ~ 1,2 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C.


Rostfria stål är ett samlingsbegrepp för ett antal stålsorter som genom olika legeringstillsatser har god korrosionshärdighet


Kännetecknande för de rostfria stålen är att de har en, i förhållande till icke rostfria stål, hög kromhalt. Kromhalten för rostfria stål är minst 11 %.


Det var i början av 1910-talet som tekniken att legera stål med krom utvecklades. Den rostfria stålplåten har tack vare dess goda korrosionshärdighet kommit till användning som främst taktäckning men även fasadbeklädnad. Ett tidigt exempel på rostfri fasadbeklädnad är Chrysler Building i New York som uppfördes 1929. Ett senare mycket uppmärksammat objekt är Twin Towers i Kuala Lumpur.


Flera olika rostfria stål med specifika egenskaper finns. Egenskaperna bestäms huvudsakligen av stålens kemiska sammansättning och struktur


För fasadbeklädnader och taktäckningar används plåt som tillverkas av austenitiska stål. De vanligaste stålsorterna är stål 1.4307, 1.4401 eller 1.4404 enligt SS-EN 10 088-4:2009. I mer korrosiv miljö används 1.4432 enligt SS-EN 10 088-4:2009.


Rostfri stålplåt har god formbarhet som medger falsning eller svetsning. (För tjockare plåt finns vissa begränsningar för bockning med små radier.) Den höga hållfastheten hos rostfria stål möjliggör att dessa kan användas till plåt med tjocklekar ner till 0,4 – 0,5 mm utan att korrosionshärdigheten eller härdigheten mot mekanisk påverkan försämras. Bandbredder upp till 1 500 mm förekommer. Kassetter tillverkas av plåt som har en tjocklek upp till 1,5 mm. Rostfri stålplåt kan även profileras på motsvarande sätt som metalliserad stålplåt. Dessa produkter används i första hand i korrosiva industrimiljöer. eller där man har höga rengöringskrav, till exempel inom livsmedelsindustrin.


Den rostfria plåten går att ytbehandla på flera sätt. Genom olika metoder att borsta och/eller slipa ytan är det möjligt att erhålla såväl matt som mycket blank yta. För tjockare plåtar till kassetter är det även möjligt att mönsterprägla ytan. Den rostfria plåten kan vid behov även färgbeläggas.


Kromtillsatsen är normalt över 18 % i de rostfria stål som används som byggmaterial. Tillsatsen medför att stålen passiveras i oxiderande miljö, till exempel vid exponering i atmosfären.


Passiveringen innebär att ett tunt, tätt och kromrikt oxidskikt bildas på ytan. Oxidskiktet skyddar stålet från korrosionsangrepp och repassiveras (självläker) om det på något sätt skadas, exempelvis genom repning.


Allmän korrosion – en över hela ytan likformig avfrätning – är mycket låg på de austenitiska rostfria stålen. Passiveringen – oxidhinnan – innebär ett mycket gott skydd i de miljöer som förekommer i Sverige eller vid kontakt med byggnadsmaterial som betong, tegel, bitumen och gips. Korrosionshärdigheten beror i första hand på materialets kemiska sammansättning men ökar även med ytfinheten på materialet. Ett varmvalsat material med en rå yta har ett sämre korrosionsmotstånd än ett blankglödgat material. Om materialet sitter regnskugga, till exempel under ett skärmtak där ingen nederbörd sköljer av ytorna med jämna mellanrum, ökar risken för korrosion. Detta gäller speciellt för kustnära miljöer. För att minimera risken för korrosion i en sådan miljö bör man välja material typ 1.4401 eller 1.4432 med en fin yta


Bild 2:13. Twin Towers i Kuala Lumpur har såväl tak som fasad täckt med plåt av rostfritt stål. Foto: Avesta Sheffield AB.


Bild 2:14. Sömsvetsad rostfri stålplåt kan användas som taktäckning på tak med mycket låg lutning. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 2:15. Rostfri stålplåt som fasadbeklädnad. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 2:16. Blanka ytor förutsätter bra underlag och ett väl utfört monteringsarbete för att slutresultatet ska bli bra. Foto: Torbjörn Osterling.


Ytfinheten på ett material anges med ett Ra-värde. Desto lägre Ra-värde, desto finare yta och bättre korrosionshärdighet.


Av olika korrosionsprovningar som utförts finns resultat som visar att havsatmosfär är mer aggressiv än stadsatmosfär. Stadsatmosfären innehåller visserligen svaveldioxid som medför att regn- och kondensvatten blir surt, men får dock sällan så lågt pH-värde att allmän korrosion uppstår på rostfria stål. Kloridhalten är också vanligtvis så låg att punktfrätning inte uppstår. Om närliggande markytor saltas under vintersäsongen ökar risken för allmän korrosion och punktfrätning.


I saltvattenrik havsatmosfär utsätts alla material mera kontinuerligt för salt. Indunstning efter regn, kondens medför därför att viss punktfrätning kan ske. För aggressiva miljöer finns speciellt utvecklade rostfria stål. Kontakta specialister hos materialleverantörer för mer information.


Rostfri stålplåt kan i regel kombineras med de flesta andra förekommande byggnadsmaterial. Direkt kontakt mellan rostfri stålplåt och oädlare metaller bör dock undvikas genom elektrisk isolering. I annat fall kan de oädlare metallerna angripas på grund av bimetallisk (galvanisk) korrosion. Korrosionsprodukter från oädla metaller kan också missfärga det rostfria stålet vid olämplig utformning, till exempel om den rostfria stålplåten har en position så att korrosionsprodukter från oädla metaller kan rinna dit.


Bearbetning av rostfri plåt ska helst separeras helt från bearbetning av andra oädlare metaller för att undvika missfärgning av den rostfria stålplåten.


Längdutvidgningskoefficienten för austenitiska rostfria stål är 16 x 10-6 °C-1. Detta innebär att austenitiska rostfria stål rör sig 1,6 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C. Ferritiska (till exempel 1.4521) och duplexa (till exempel 1.4362) rostfria stål har längdutvidgningskoefficienter på 10 respektive 13 x 10-6 °C-1.


Rostfritt stål har en densitet på ~ 7,9 kg/dm3.


Rosttrögt stål är ett stål som i första hand är legerat med koppar, krom, nickel och fosfor. Tunnare plåt av rosttrögt stål har i regel en förhöjd fosforhalt. Kännetecknande för rosttrögt stål är att det relativt snabbt bildas ett skyddande korrosionsskikt på ytan som ser rostig ut.


Rosttrögt stål utvecklades i USA i början av 1900-talet när man upptäckte att stål legerat med koppar motstod atmosfärisk korrosion bättre än vanligt stål. På 1930-talet utvecklade US-Steel de legeringar av rosttrögt stål så som vi känner dem idag. Man kallade legeringen Cor-ten.


Det lokala klimatet och tiden för klimatpåverkan påverkar ytans kulör. Kulörförändringen går från orangebrun via rödbrun till mörkt purpurbrun. Kulörförändringen kan inte påskyndas eftersom det skyddande patineringsskiktet utvecklas långsamt och under lång tid.


Rosttrögt stål är ett utmärkt konstruktionsstål med förbättrat motstånd mot atmosfärisk korrosion. Det är lämpligt till broar, skorstenar, stolpar med mera


På senare år har intresset för rosttrögt stål som fasadmaterial ökat. Exempelvis fasader klädda med kasetter av cirka 1,5 mm tjock plåt. Ett exempel är Arkitekturskolan i Stockholm


Materialet är formbart som vanligt stål. Det kan bockas och svetsas. Minsta bockningsradie är 2-3 x tjockleken.


Patineringen sker genom att ytan omväxlande utsätts för fukt och torka. Den kan ta flera år. Därefter får man en mycket stabil yta som korroderar mycket långsamt. Processen kan pågå i upp till 10 år. Viktigt är dock att undvika horisontala ytor där vatten kan bli stående eller kapillärer där man kan få spaltkorrosion. Långa våttider bör undvikas. Intilliggande plåtar bör ha en distans på ett par mm.


Under patineringsprocessen bör man skydda omgivande material från missfärgning av rostvattnet från ytan. De material som lätt missfärgas är betong och puts, metalliserade ytor, tegel, sten och trä. Glas kan etsas av röstvatten från rosttrögt stål. Under en fasad bör man lämpligen ordna en singelbädd eller liknande i vilken rostvattnet kan droppa ner och som sedan kan bytas ut när processen upphört.


Fästdon bör vara av rostfritt stål med en tätningsbricka med EPDM-gummi.


Längdutvidgningskoefficienten för rosttrögt stål är 16 x 10-6 °C-1. Detta innebär att rosttrögt stål rör sig 1,6 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C.


Rosttrögt stål har en densitet på ~ 7,9 kg/dm3.


Figur 2:4. Det måste vara en spalt på ett par mm mellan plåtarna. Källa: SSAB.


Bild 2:17 Fästdonen ska vara av rostfritt stål. Foto: SSAB.


Bild 2:18 Flerfamiljshus i Stockholm byggt 2013. Foto: Okänd.


Bild 2:19. Arkitekthögskolan KTH, Stockholm. Foto: Okänd.


Emaljering tillhör en av världens äldsta ytbeläggningsmetoder


Tekniken användes ursprungligen för att emaljera mindre föremål och det var först omkring 1900 som emaljerad plåt började användas som byggmaterial. Emaljering kan göras på olika metaller, till exempel gjutjärn, stål, koppar och aluminium.


Emalj består av kvarts, fältspat, titan och lera som mals samman med pigment och vatten till en slamma.


Som underlag till emaljerade kassetter används oftast en 1,5 mm tjock stålplåt med låg svavel- och kolhalt. Kassetterna som ska emaljeras begränsas i storlek till omkring 600 x 1 350 mm. De har invikta kanter och svetsade hörn. Eventuell håltagning eller annan bearbetning görs före emaljeringen.


Emaljeringen görs vanligen i två skikt. Först läggs en grundemalj genom att slamman sprutas på båda sidorna. Kassetterna hängs därefter upp på ett band som passerar en ugn med ~ 820 °C. Därvid sker en kemisk/fysisk reaktion där slamman tränger in i stålet och grundemaljen bildas.


Därefter läggs en täckemalj på den synliga sidan. Täckemaljen kan även läggas på i flera skikt beroende på hur tjock emalj som eftersträvas. Med täckemaljen kan praktiskt taget vilken kulör som helst åstadkommas. Dock inte röda och gula nyanser som innehåller kadmium. Skikttjocklekar på 200 – 400 μm förekommer.


Glansen hos en emaljerad plåt kan variera från matt till högblank och glansen är högre än hos en färgbelagd plåt av stål eller aluminium.


Den emaljerade plåten har en mycket hållbar yta och påverkas inte av luftföroreningar. Kulörbeständigheten är mycket god och emaljen påverkas inte av UV-strålningen.


Om emaljen skadas och den underliggande stålytan exponeras finns en stor risk för snabb korrosion eftersom metallen då är oskyddad. Oftast skadas endast täckemaljen och då uppstår ingen korrosion.


Emaljerad stålplåt har samma längdutvidgning som stålplåt.


Med en tjocklek på 1,5 mm har den emaljerade stålplåten en vikt av drygt 13 kg/m3.


Bild 2:20. Emaljerad plåt som fasadmaterial. Den emaljerade plåten har en hållbar yta och kulörhärdigheten är god. Foto: Torbjörn Osterling


Aluminium är en relativt ung metall. Den framställdes första gången i början av 1800- talet.


I Europa började aluminium att användas som byggmaterial i slutet av 1800-talet och det finns exempel på taktäckningar från den tiden som fortfarande är intakta. I Sverige började aluminium att användas som byggnadsmaterial under 1930-talet. Som taktäcknings- och fasadmaterial fick aluminium en mera allmän användning under 1950-talet. Ett vanligt användningsområde är olika typer av strängpressade profiler till fasadpartier, fönster och dörrar


Aluminium har god korrosionshärdighet och kan ytbehandlas på flera sätt.


De kvaliteter som används till taktäckningar och fasadbeklädnader är främst aluminium EN AW-3103, EN AW- 3105 respektive EN AW-4015 enligt SS-EN 485- 2:2009. Även andra likvärdiga kvaliteter används. Aluminium är lätt att smälta om. Därför kan kvaliteter tillverkas av recirkulerad metall.


Aluminiumplåt levereras i olika hårdhetsgrad eller tillstånd. För täckningar och beklädnader som ska falsas gäller att tillståndet och egenskaperna måste vara anpassad för detta. Plåten ska ha en sådan formbarhet att den kan dubbelfalsas samtidigt som den måste ha tillräcklig hårdhet för att motstå mekanisk åverkan.


Plåt av aluminium levereras med tjocklekar på 0,7 – 1,5 i bredder upp till 1 250 mm. Till skiv- och bandtäckningar används 0,8 mm tjock aluminiumplåt med bandbredden 600 och 610 mm.


Profilerad aluminiumplåt finns i ett stort antal profiltyper och profilhöjder på 20 – 100 mm är vanliga. För tillverkning av den profilerade plåten används 0,5 – 0,9 mm plåt som är hårdare än den plåt som falsas. Plåtlängderna överstiger sällan 6 m.


Kassetter tillverkas av 1,0 – 2,5 mm tjock plåt beroende på storlek och planhetskrav.


Metoder för ytbehandling av aluminiumplåt som används för byggändamål är främst anodisering och industriell färgbeläggning.


Anodisering är en elektrolytisk ytbehandlingsprocess som ger ett tjockare oxidskikt än det tunna oxidskikt som bildas på naturlig väg vid utomhusexponering. Vanliga skikttjocklekar vid anodisering är 5 – 25 μm. Genom anodiseringen får ytan god motståndskraft mot mekaniskt slitage samtidigt som det även går att infärga skiktet i olika kulörer. Det är företrädesvis kassetter, paneler och profiler som anodiseras och bearbetning ska inte ske efter anodiseringen bortsett från borrning, kapning eller motsvarande.


Eftersom aluminium har goda korrosionsegenskaper är det inte nödvändigt att skydda plåten ytterligare genom målning eller industriell färgbeläggning. Det är endast där vatten under en längre tid kan stå kvar som en skyddsbehandling erfordras. Målning på byggplats eller industriell färgbeläggning görs huvudsakligen av estetiska skäl.


Icke färgbelagd aluminiumplåt är till en början blank med en karaktäristisk metallyster. Efter en tids utomhusexponering mattas ytan och den blir mera grå i takt med att det bildas oxider på plåten. I industrimiljö blir ytan mörkt grå.


Bild 2:21. Färgbelagd aluminiumplåt som taktäckning.


Bild 2:22. Falsad aluminiumplåt som en skivtäckning på ett vattentorn. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 2:23. Icke färgbelagd aluminiumplåt får med tiden grå patina av de oxider som bildas på ytan. Bilden visar en byggnad i Höör som uppfördes i mitten av 1950-talet. Foto: Torbjörn Osterling


Figur 2:5. Gropfrätning på aluminium i havsrespektive stadsatmosfär. Tillväxten avstannar med tiden.


Korrosionshärdigheten hos aluminiumplåt är mycket god. När aluminium exponeras i luft bildas spontant ett väl vidhäftande och hårt oxidskikt. Oxidskiktet är ~ 0,1 μm tjockt och transparent. Skiktet är mycket tätt och skyddar metallen mot vidare angrepp. Skadat skikt återbildas.


Oxidskiktet är stabilt i området pH 4 – 9. Det är också inom detta område som korrosion i övrigt sker vid exponering utomhus. Aluminium har erfarenhetsmässigt god korrosionshärdighet i SO2-förorenad atmosfär vilket framförs som en betydande egenskap i dessa miljöer.


Allmän korrosion förekommer inte på aluminiumplåt. Gropfrätning är den vanligaste korrosionstypen på aluminium som exponeras utomhus. Denna typ av angrepp medför att det på ytan punktvis bildas små runda frätgropar täckta av korrosionskrustor. Dessa består av aluminiumoxider och -hydroxider.


Beroende på miljön är angreppen störst de första åren för att med tiden minska. Detta beror på att krustorna ger ett visst skydd mot fortsatt korrosion. Det största frätdjupet i en enskild frätgrop överstiger sällan 100 – 150 μm efter 10 – 20 års exponering och påverkar inte plåtens hållfasthet eller andra egenskaper. Däremot kan ytan bli prickig och i smutsig atmosfär kan ytan även mörkna kraftigt inte minst på grund av att ytan blir mera smutssamlande.


I regnskyddade lägen under balkonger och andra utskjutande byggnadsdelar kan gropfrätningen bli kraftigare.


Störst påverkan ger kustklimat med kombination av fukt och saltstänk. I dessa lägen bör därför plåten med jämna mellanrum tvättas. Detta gäller inte minst entrépartier och liknande med anodiserad aluminiumplåt.


Andra typer av korrosion än gropfrätning kan förekomma på vissa aluminiumlegeringar och i särskilda miljöer.


Bimetallisk (galvanisk) korrosion uppträder som lokal korrosion vid sammanfogning av aluminiumplåt med en mer ädel metall. Bimetallisk korrosion ger i de flesta fallen de allvarligaste korrosionsangreppen på aluminiumplåt. Angreppen kan helt undvikas med rätt utformade konstruktioner och detaljer.


Aluminium bör inte utsättas för kontakt med kalk, puts, betong eller liknande alkaliska produkter.


Längdutvidgningskoefficienten för aluminium är 23 x 10-6 °C-1. Detta innebär att aluminium rör sig 2,3 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C.


Aluminiumplåt har en densitet på ~ 2,7 kg/dm3.


Bild 2:24. Aluminiumplåt har tack vare goda korrosionsegenskaper fått stor användning som fasad- och takmaterial. Aluminium används även för olika typer profiler till fönster- och dörrpartier.


Kopparplåt har lång tradition som byggmaterial i Sverige. Koppartak lär ha lagts redan under 1200-talet.


Efter att från början i första hand varit ett taktäckningsmaterial används kopparplåten även som fasadbeklädnad.


Koppar har god korrosionshärdighet och även ett mångskiftande ytutseende vilket gör att det är ett intressant och uppskattat material både på tak och på fasader


Materialet är mjukt och används därför för att täcka komplicerade tak eller att bekläda utsmyckade fasader.


Kopparplåt som exponeras utomhus åldras på ett mycket karakteristiskt sätt. Ny kopparplåt har under den första tiden efter att den satts upp på en vägg eller lagts på ett tak ett fläckigt utseende. Bland annat bildas mörka avtryck från hanteringen av plåten. Blank kopparplåt mattas fort. Efter några månader antar plåten en brun kulör som ytterligare efter en tid övergår till mörkbrun – nästan svart kulör. Denna kulör behåller sedan plåten under många år för att så småningom anta en grön kulör – ärg.


Ärgen består huvudsakligen av korrosionsprodukter som bildas vid den atmosfäriska korrosionen, vanligen kopparhydroxidsulfat eller kopparhydroxidklorid. Ärgbildningen beror i första hand på luftföroreningarna. I inlandsatmosfär kan det i vissa fall dröja 30 år innan någon ärg bildas, medan det i starkt klorid- eller sulfathaltiga miljöer börjar framträda ärg efter 6 – 7 år. I dessa sammanhang bör även påpekas att fasader eller starkt lutande ytor kan vara svartbruna betydligt längre än till exempel ett tak. Detta beror på att taken är fuktiga en längre tid och därigenom snabbare utsätts för korrosion.


Vid nyproduktion och i samband med renoveringsarbeten förekommer ofta önskemål om förpatinerad koppar, så kallad verkspatinerad plåt. Under årens lopp har olika metoder använts för att tillgodose detta önskemål.


Idag är det möjligt att genom en ytbehandling med ett grönpatineringsmedel på ny kopparplåt åstadkomma en ärggrön yta. Metoden förutsätter en oxiderad och tvättad yta. Eftersom de produkter som förs på plåten består av samma föreningar som den ärg som sedan bildas innebär det att det inte blir några större skillnader i kulör mot den naturliga patineringen.


Kopparplåt till taktäckningar utförs av 0,6 mm glödgad kopparplåt. Koppar EN CuDHP enligt SS-EN 1172 används företrädesvis. Den glödgade plåten ska ha en brottgräns på 220 – 260 N/mm2 och med en hårdhet av högst 55 HV. Ränndalar utförs av 0,7 mm tjock plåt. Vid språng används fästbleck av 0,7 mm 1/2-hård kopparplåt för att få en bättre styvhet. Den 1/2-hårda plåten ska ha en brottgräns på 240 – 300 N/mm2 och en hårdhet av 75 – 95 HV. Den 1/2-hårda plåten används till lister och olika typer av beslag. För bandtäckningar eller bandbeklädnader används också den hårdare plåten. Kopparplåt kan liksom övriga plåtmaterial levereras i rullar eller som formatplåt.


Till kassetter används plåt som är 1-1,5 mm tjock, i vissa fall till och med tjockare. Val av tjocklek beror på kassettstorlek och krav på planhet.


Den 1/2-hårda kopparplåten har när den är ny en blank yta medan den glödgade plåten är något mera matt även om det finns tillverkare som levererar en glödgad plåt som är blank. Vid utomhusexponering har det ingen betydelse om plåten är matt eller blank. Oavsett om ytan är blank eller matt kommer den exponerade plåten att åldras på det sätt som redan beskrivits.


Bild 2:25. Kopparplåt används ofta som täckning eller beklädnad på monumentala byggnader. Foto: Stig Almqvist.


Bild 2:26. Koppar har god formbar-het vilket gör att materialet kan användas där det finns utsmyckningar, komplicerade lister mm. Genom att glödga plåten lokalt i samband med falsningen kan plåten göras ännu mera formbar. Foto: Torbjörn Osterling.


Tabell 2:1. Medelavfrätning på koppar i olika miljöer.


Bild 2:27. Om vatten rinner från skiffer, takpannor eller liknande kan erosionskorrosion


På marknaden finns även oxiderad plåt att tillgå liksom kopparplåt som är förtennad. I begränsad omfattning används kopparplåt i profilerat utförande även om det finns många fasader eller delar av fasader som är täckta med paneler som kan liknas vid en profilerad plåt.


Korrosionshärdigheten hos koppar är vid utomhusexponering god.


Allmän korrosion är den vanligaste typen av korrosion på koppar. Korrosionshastigheten är mycket låg, vilket bekräftas dels av provserier dels av lång praktisk användning.


Den låga avfrätningen för allmän korrosion kan under ogynnsamma förhållanden öka. Vid varaktig inverkan av relativt surt vatten kan angreppen bli större. Dessa förhållanden uppträder företrädesvis lokalt på vissa takytor, exempelvis vid kvarstående vatten på grund av dålig vattenavledning. Punktangrepp i form av små frätgropar kan även uppstå efter lång tids exponering vid pannskorstenar och där svavelföroreningar kan finnas i större omfattning.


Bimetallisk (galvanisk) korrosion leder inte till angrepp på koppar eftersom denna är ädlare än övriga metaller som används på eller i anslutning till koppar


Koppar orsakar däremot bimetalliska korrosionsskador på mindre ädla metaller, exempelvis aluminium vid olämpligt utformade detaljer.


I samband med bimetallisk korrosion orsakad av kopparmaterial bör även uppmärksammas risken för mikrobimetallisk verkan av koppar på oädlare metaller. Vatten som rinner från kopparytor innehåller ofta spår av löst koppar, särskilt i stadsatmosfär. Kommer detta vatten i beröring med exempelvis en stålyta, fälls koppar (ädlare) ut på stålytan (oädlare) och järnet löses upp. Det bildas en koppar/stålcell som bidrar till starkt ökat, ofta lokalt angrepp på stålet. Det är därför viktigt att utforma detaljerna på ett sådant sätt att vatten inte i onödan rinner från koppar eller kopparlegeringar ned på till exempel stål, aluminium eller zink, eftersom detta droppvatten är starkt korroderande.


Vid anslagsställen av nedrinnande vatten på lägre liggande ytor kan hål uppstå på förhållandevis kort tid. Orsaken är att kopparplåten lokalt vid anslagsstället nöts och kontinuerligt rengörs från de korrosionsprodukter som ger kopparn dess skyddande skikt. När regnvattnet rinner över till exempel tätskiktsmatta, takduk, glas, tegel, betong eller skiffer, neutraliseras inte vattnet och avnötningen sker av den lägre liggande kopparplåten.


Vid tillskott av sand, granulat och dylikt ökar avnötningen


Om vatten rinner från en kopparyta till en annan kopparyta uppstår inte någon erosionskorrosion.


Längdutvidgningskoefficienten för koppar är 17 x 10-6 °C-1. Detta innebär att koppar rör sig 1,7 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C.


Bild 2:28. Genom att använda en slitplåt som lätt kan bytas ut är det möjligt att minska risken för mer omfattande skador på grund av erosionskorrosion. Foto: Torbjörn Osterling.


Zinkplåt har använts som tak- och fasadmaterial under flera hundra år i Europa.


I Sverige ökade användningen under slutet på 1900-talet då höga krav på lång livslängd samt begränsat behov av underhåll blev en allt viktigare fråga


Titanzink är ett naturmaterial. Det bildar på ett naturligt sätt en patina av zinkkarbonat på ytan, vilket gör materialet mycket härdigt och det får lågt behov av underhåll. Genom att det bildas en naturlig patina erhålls inte bara ett egenskydd, utan det sker en ständigt pågående självrengöring genom naturligt åldrande och kontakt med regnvatten.


Det finns idag flera olika produktlinjer och ytkvaliteter när det gäller titanzink. Respektive tillverkare lämnar närmare information om detta.


Den titanzinkplåt som används för tak och fasader är legerad med titan och koppar och har därigenom egenskaper som gör den mera lämpad som tak- och fasadmaterial än ren zinkplåt. Den metall som används ska vara enligt SS-EN 988.


För taktäckningar används vanligtvis 0,7 mm tjock titanzinkplåt med en bandbredd av 610 mm. På en fasad med större krav på en slät och jämn yta rekommenderas en plåt med tjocklek 0,8 mm och bandbredd högst 500 mm. Olika bandbredder kan levereras beroende på objektsspecifika krav.


Genom att gå upp i materialtjocklek från 0,7 mm till 2,0 mm möjliggörs en mängd olika fasadsystem såsom kassetter, fasadpaneler eller olika rutsystem (fjälltäckning). Titanzinkplåt har vissa materialegenskaper som måste beaktas. Detta gäller såväl vid val av konstruktionsprinciper och detaljer som vid arbetsutförandet.


Vid låga taklutningar ska titanzinkplåt monteras på en strukturmatta som säkerställer att eventuellt kvarstående kondensvatten kan ventileras bort. Materialtillverkarna har detaljanvisningar om hur luftning kan ske vid olika typer av takkonstruktioner.


Det är viktigt att följa materialtillverkarnas anvisningar när det gäller bockningsradier och iklipp i materialet. Tillverkarna tillhandahåller instruktioner och monteringsanvisningar.


Titanzinkplåt är ett mjukt och följsamt material som även kan lödas, vilket underlättar vid komplicerade projekt. Tillverkarna har lödningsinstruktioner.


Den patina som efter en tid uppstår på titanzinkplåten består av zinkkarbonat, som bildas genom kontakt med fukt och luftens koldioxid. Ytan blir mycket hård och skyddar mot fortsatta korrosionsangrepp. Titanzink har god korrosionshärdighet.


Längdutvidgningskoefficienten för titanzink är 22 x 10-6 °C-1. Detta innebär att titanzink rör sig 2,2 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C


Titanzink har en densitet på ~ 7,2 kg/dm3.


Bild 2:29. Sunderbyn, Luleå. Dubbelfalad täckning på tak och storrutor på fasad. PrePATINA graphite grey och prePATINA Bluegrey. Foto: Rheinzink.


Bild 2:30. Titanzinkplåtens formbarhet gör det möjligt att utnyttja materialet till bland annat utsmyckningar av olika slag. Foto: Rheinzink.


Bild 2:31. Projekt med fasad kassetter. Materialtjockleken anpassas efter storleken på kassetterna så att man får en slät spegelyta. PrePATINA Blue-grey. Foto: Rheinzink.


Bild 2:32. Skärhamn, Sverige. Dubbelfalsad täckning på strukturmatta.


Bild 2:33. Under titanzinkplåt kan det under vissa förhållande erfordras ett luftspaltbildande skikt för att plåten ska ventileras och därigenom skyddas mot korrosionsangrepp från kondens. Foto: Rheinzink.


Bly har använts som byggmaterial under lång tid, inte minst i olika typer av installationer.


I Sverige finns ett begränsat antal kyrkor som är täckta med blyplåt. Blyplåt har också använts som material i listbeslag. I Mellaneuropa används blyplåt i större utsträckning som taktäckningsmaterial. På grund av strävandena att minska mängden cirkulerande bly i miljön är det i framtiden endast vid renovering av kulturhistoriska byggnader som blyplåten kommer till användning. Detta gäller inte bara i Sverige utan i hela Europa. Genom att ytbehandla blyplåten är det möjligt att begränsa avrinningen av blyoxider från plåten. Det finns också industriellt färgbelagd blyplåt som kan användas som kompletterande beslagning mellan till exempel skorstenar och takpannor.


Blyplåt har en matt grå kulör. De oxider som bildas på ytan varierar från ljusa till mörka grå nyanser. Plåten är relativt matt och har aldrig en helt slät yta på grund av metallen är mjuk samtidigt som förhållandevis tjock plåt används.


Den blyplåt som används på tak och fasader är delvis legerad med koppar samt en del silver eller tellurium.


1,5 – 2 mm tjock blyplåt är det som vanligen förekommer vid olika täckningar. Isoleringsbly som används som isolering mellan olika metaller för att undvika galvanisk korrosion är däremot endast 0,5 mm tjockt.


Blyplåt förekommer såväl i valsat som gjutet utförande. På grund av materialets stora längdutvidgning används i regel inte plåtar med större längd än 1,5 m. Plåtens densitet medför också att särskild hänsyn måste tas till infästningen av plåten för att undvika att plåten glider på underlaget. Tillverkarna av blyplåt i Europa har detaljerade anvisningar för hur täckningar och beklädnader med blyplåt ska utföras.


Bly är mycket formbart och kan drivas till olika former. Plåten kan också svetsas eller lödas. Falsningstekniken är jämfört med övriga plåtmaterial något annorlunda, främst beroende på att tjockare plåt används. Ståndfalserna görs ofta halvcirkelformade eller läggs på läkt.


Vid arbete med bly bör direktkontakt med materialet undvikas av arbetsmiljöskäl


Ny blyplåt som utsätts för fukt får inledningsvis ett tunt vattenlösligt karbonatskikt på ytan. Detta skikt försvinner efter en tid och ersätts med en mera varaktig patina som består av karbonater och sulfater.


Patinan ger ett skydd mot fortsatt nedbrytning, även i industriell atmosfär. Alkalier och kalk från betong, liksom syror från hårda träslag kan angripa bly. Bly orsakar i allmänhet inte bimetallisk (galvanisk) korrosion och används därför ofta som isolering mellan olika metaller


Längdutvidgningskoefficienten för bly är 29 x 10-6 °C-1. Detta innebär att bly rör sig 2,9 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C.


Blyplåt har en densitet på ~ 11,3 kg/dm3.


Bild 2:34. Taktäckning med blyplåt. Bild från tak i Tyskland. Ståndfalsarna läggs ofta på läkt eller ges ett halvcirkelformat utseende. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 2:35. Kassetter av blyplåt på fasaden till ett krematorium i Linköping. Foto: Torbjörn Osterling.


Figur 2:6. Listtäckning med blyplåt. Exempel på detalj från en av tillverkarna av blyplåt i England.


Bild 2:36. Blyplåt som ståndskiva mellan tak med takpannor och högre vägg. Foto: Torbjörn Osterling.


Mässing är en metall med lång tradition i Sverige. Metallen har främst använts till olika typer av prydnadssaker.


Som byggmaterial är det främst i form av kassetter och paneler som mässing används. Mässing är en legering mellan koppar och zink. Vid ökad zinkinblandning övergår mässingens färgton från röd till gul.


Liksom koppar och aluminium finns mässing i flera olika hårdheter eller tillstånd. Tombak är den mässingskvalitet som företrädesvis används utomhus. Den består till 80% eller mer av koppar och resten zink.


För montage och beklädnader inomhus används vanligen en legering som består av 65 % koppar och 35 % zink (alfamässing). Hållfastheten hos alfamässing ökar med ökad zinktillsats.


Vid zinkhalter mellan 38 – 45 % uppträder en blandstruktur som kallas alfa- betafas. Över 45 % zinktillsats inträder betafasen.


1 – 2 mm tjock plåt används för tillverkning av kassetter eller paneler. Med lämplig kantutformning och tjocklek anpassad till storleken på kassetterna är det möjligt att åstadkomma en slät yta. Mässing används även för tillverkning av profiler till fasadoch entrépartier.


Plåt av mässing falsas inte och används därför inte som taktäckningsmaterial.


Mässing har inledningsvis vid utomhusexponering en gulaktig kulör som sedan mattas och blir mera brun.


Korrosionsegenskaperna hos mässing kan jämföras med de hos koppar. Patinan som bildas på en mässingsyta skyddar metallen mot vidare nedbrytning. Livslängden är jämförbar med koppar och mässing och påverkas inte av bimetallisk (galvanisk) korrosion. Det är mot den bakgrunden som mässing bland annat används som material i fästdon. Sprödbrott i mässing kan uppstå i fästdon som inte är avspänningsglödgade.


Längdutvidgningskoefficienten för mässing är 19 x 10-6 °C-1. Detta innebär att mässing rör sig 1,9 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C.


Mässing har en densitet på ~ 8,7 kg/dm3.


Bild 2:37. Kassetter av mässing. Foto: Torbjörn Osterling


Bild 2:38. Fasadbeklädnad med kassetter av mässing. Foto: Outokumpu Copper.


Den i dag vanligaste metoden att förbättra korrosionshärdigheten hos metalliserad stålplåt är industriell färgbeläggning.


Estetiska önskemål kan även vara ett skäl för färgbeläggning. Aluminiumplåt färgbeläggs på motsvarande sätt som den metalliserade stålplåten, men görs då nästan uteslutande av estetiska skäl och för att åstadkomma en kulör på plåten.


Möjligheterna till färgbeläggning och utförande med olika kulörer har från slutet av 1950-talet, då metoden introducerades, inneburit en ökad användning av plåt som både takmaterial och fasadmaterial. De kulörer och färgsystem som marknadsförs i dag tillsammans med möjligheterna att profilera och forma plåt ger stora möjligheter att tillfredsställa skilda såväl tekniska som estetiska krav och önskemål.


Till skillnad mot byggplatsmålning sker industriell färgbeläggning under noga kontrollerade former där det är möjligt att styra rengöring, torkning med mera vilket gör att beläggningarna får avsedda egenskaper och uppfyller de krav som kan ställas i förekommande miljöer och applikationer. Eventuell påverkan på miljön vid tillverkningen begränsas också till ett minimum eftersom de industriella processerna är väl övervakade.


Färgbeläggning sker i flera olika steg och i figur 2:6 redovisas uppbyggnaden av de olika skikten. Primern är till för att öka toppfärgens vidhäftning. Baksideslacken är dels ett transportskydd dels ett korrosionsskydd med hänsyn till att även undersidan av en plåt kan utsättas för korrosionsangrepp från kondens eller fukt som kan lagras i underlaget till plåten.


Toppfärgen kan även förses med en skyddsfolie som ska begränsa risken för att färgen skadas vid transport, bearbetning och montering. Skyddsfolien tas bort efter det att plåten har monterats. Detta förfarande används inte minst vid fönsterbleck på putsade fasader där det är viktigt att skydda plåten mot puts- och färgstänk.


Färgbeläggningar som används är 15 – 200 μm tjocka beroende på användningsområde.


På tak har de tjockare beläggningarna på band- och skivtäckningar praktiskt taget upphört under de senaste åren till förmån för tunnare system baserade på polyester.


För väggar används i regel system som har tjockleken 25 – 50 μm. Det förekommer även att de tunnare färgbeläggningarna används på tak. Men detta är då företrädesvis fråga om profilerad plåt eller plåttakpannor.


Sedan industriellt färgbelagd plåt började användas har olika färgsystem använts och provats. Några av de första färgerna har visat sig åldras allt för snabbt medan andra har fungerat bra och fortfarande är intakta efter många års exponering i olika miljöer.


I dag används i huvudsak följande färgsystem: Polyester HBP (High-build polyester) PVDF (Polyvinylidenfluorid) PUR (Polyuretan) Äldre beläggningar är till exempel akrylat, alkydmelamin, Plastisol och vinylorganosol


Figur 2:6. De olika skikten i färgbelagd plåt. Illustration: SSAB Tunnplåt AB och Plannja AB.


Bild 2:40. Olika färgbeläggningar och kulörer utsätts för flera olika prov med tanke på utvecklingen av såväl de tekniska som estetiska egenskaperna. Bilden visar plåtprover på en provningsstation i Florida


Bild 2:41. På fasader används färgsystem som har god kulörhärdighet medan färgbeläggningar på tak i första hand väljs med hänsyn till höga krav på korrosionshärdighet och tålighet mot nötning och hantering. Foto: SSAB Tunnplåt AB.


Polyester är en lösningsmedelsburen färg med en skikttjocklek på 20 – 30 μm. Den har sämre kulörhärdighet än PVDF. Den rostskyddande förmågan är likvärdig för polyester och PVDF. Polyester är det mest använda färgsystemet för industriell färgbeläggning i Europa och anses ha jämna egenskaper som god hållbarhet, bockbarhet, reptålighet och ljushärdighet. Takpanneplåt, trapetsprofilerad plåt och vissa typer av kassetter har ofta en polyesterbeläggning. Det finns olika typer av polyesterbeläggningar på marknaden idag.


HBP (High-build polyester) är en beläggning som utvecklats från vanlig polyester och har en tjocklek mellan 35 – 50 μm. Den har fyllmedel för bättre reptålighet och flexibilitet. På den nordiska marknaden har den till stor del ersatt plastisol för band- och skivtäckning.


PVDF (Polyvinylidenfluorid) är en dispersion av polyvinylidenfluorid i särskilda lösningsmedel. Som bärare av pigment används i regel en akrylat. Den förekommer med olika proportioner mellan PVDF och akrylat. Vanligast är PVDF 70/30 med 70 % PVDF och resten akrylat. Beläggningen har mycket god glans- och kulörhärdighet och tar inte heller upp smuts i nämnvärd omfattning. Tjockleken på färgbeläggningen är 25 – 30 μm, varför korrosionsskyddet är sämre än hos tjockare beläggningar. PVDF används företrädesvis på fasader. För att begränsa risken för hanteringsskador kan plåten förses med en skyddsfolie som tas bort efter det att plåten har monterats.


PUR (polyuretan) är ett färgsystem som har använts inom färgindustrin under flera år men det är först under 1990-talet som det kommit till användning inom bandlackeringsindustrin. PUR kan läggas på skikt upp till 55 μm.


Akrylat är ett högmolekylärt akrylatbindemedel dispergerat i vatten. Vanligtvis tillsätts 3 – 10 % organiskt lösningsmedel. Beroende på olika typer och mängder av lösningsmedel kan olika kvaliteter erhållas. Vid torkning sker en förnätning av polymererna samtidigt som vatten avdunstar. Akrylatens egenskaper sammanfaller i stort sett med polyesterns. En vanlig skikttjocklek är 25 μm. Vattenburen akrylat har tidigare använts på främst trapetsprofilerad plåt men har nästan helt ersatts med polyester.


Äldre färgbeläggningar PVC-organosol, PVA-latex, alkydmelamin och lösningsvinyl är färgbeläggningar som inte längre används av svenska bandlackerare. Plastisol och Organosol förekommer dock på många byggnader och blir därigenom föremål för underhållsmålning under många år framåt. Se vidare i kapitel 13 ”Målning”.


Val av färgbeläggning Egenskaperna hos de olika färgsystemen är något olika och måste bedömas mot den påverkan som kan ske av klimat, luftföroreningar med mera. Formbarheten måste beaktas för plåt som ska falsas. För stålplåt måste även korrosionsegenskaperna beaktas. För val av färgbeläggning är följande egenskaper normalt av intresse: korrosionshärdighet (förmåga att skydda underliggande metall) kulörhärdighet (kritning, glans, väderhärdighet) formbarhet (falsning, profilering) reptålighet (hanterbarhet)


Kravet på kulörhärdighet är normalt vägledande vid val av färgbeläggning för fasadbeklädnad. I hårdare miljö bör dock korrosionshärdigheten beaktas. I första hand ska tillverkarnas standardkulörer väljas. De är utprovade vad gäller pigment med hänsyn till krav på inte minst kulörhärdighet.


Krav på flexibilitet och reptålighet är viktigt för plåt som ska falsas.


Plåt som tak- eller fasadmaterial erbjuder stora möjligheter att ge byggnaden den tänkta estetiska och tekniska utformningen.


Eftersom det finns flera olika metaller liksom möjligheter att färgbelägga eller på annat sätt ytbehandla plåten finns varierande sätt att använda plåten på ett spännande sätt, även om materialen i sig kan tyckas vara enkla. Skickliga plåtslagare kan omsätta på ritbordet genomtänkta detaljer med inte bara syftet att försköna en byggnad utan även ge byggnaden ett varaktigt skydd mot angrepp från väder och miljö.